V zagovor slikarstvu in kiparstvu
Marko Košan

Vse pogostejša medsebojna soočenja likovne ustvarjalnosti na obeh straneh počasi izginevajoče državne meje med Avstrijo in Slovenijo, razširjena tudi v hrvaško soseščino, vztrajno približujejo in zaokrožujejo zgodovinsko povezani kulturni prostor in v skupnem dialogu odgovarjajo na številna aktualna vprašanja v trenutku, ko se je – tako se dozdeva – sodobni ustvarjalec na razširjenem polju neoprijemljivih in nič več zlahka razpoznavnih področij vizualnih umetnosti odmaknil od metjejske paradigme »lepih« umetnosti in se prelevil v kvazi znanstvenika, raziskovalca, ki s pomočjo prefinjenih elektronskih in digitalnih medijev detektira, registrira, razvršča, mapira in sistematizira najbolj banalne okruške vsakdanjega življenja. »Podobotvorci« s čopičem, kosom platna ali papirja in dletom ter leseno klado naj bi potemtakem pripadali zgolj še izumirajoči vrsti, ki se konservativno priklanja občutju preživelih vrednot klasičnega slikarskega in kiparskega medija. 
Dare Birsa, Đanino Božić, Mario Dalpra, Richard Kaplenig, Dušan Kirbiš in Manfred Mörth so ustvarjalci, ki sledijo temeljnemu obrazilu (post)modernističnega »štafelajnega« slikarstva in »polnoplastičnega« kiparstva, vendar ne podlegajo tavtologiji vzorčenja in izpraznjenega esteticizma (praviloma abstraktne) podobe, saj – ravno obratno – venomer raziskujoče preizprašujejo učinkovitost in domet njenega nagovora, tenkočutno preizkušajo nove, drugačne, tudi netradicionalne tehnične postopke ter si prizadevajo za jasno razvidno in eksistencialno doživeto interpretacijo na videz kaotične, v resnici pa natančno premišljene asociativno razpredene mentalne mreže likovnih elementov, simbolov, znakov. Heterogeni likovni jeziki vsakega posameznega ustvarjalca v ad-hoc, za razstavni projekt pH6 sestavljeni umetniški skupini prijateljev, zrcalijo šest sugestivnih likovnih svetov, prepletenih v zaokrožen likovni organizem osvobojene likovnosti, omejene le z ikoničnim statusom v zaokroženo slikovno polje ujete podobe. Zato se dotikajo ključnega problema poslanstva sodobne likovne umetnosti v trenutku, ko elektronsko ustvarjeni digitalni vizualni zapisi ter konceptualna praksa nekakšne poenostavljene sociološke interpretacije vsakdanjega življenja vsiljivo izpodrivata tradicionalno, v dolgih stoletjih razvoja likovne umetnosti preizkušeno in v modernizmu od pojavnega sveta osamosvojeno naslikano podobo. V tem smislu so njihove slike in kipi kot nekakšen manifest - najbrž bi bilo pretirano, če bi jih označili za protest - zoper prevladujoče načine vizualnih umetnosti, ki se modno odvračajo od klasične slike in umetniške izraze selijo v t. i. virtualne, elektronsko generirane svetove … kot da oprijemljivi tukajšnji svet, podprt s čustveno izkušnjo nezavednega dojemanja vseh pojavnih oblik življenja in ambientov, ki nas obkrožajo, naenkrat ne ponuja nikakršnega izziva več.
Razstavo pH6 zato lahko razumemo tudi kot nepretenciozno zarotitev v zagovor podobe kot brezčasne nosilke likovnosti, skoncentrirane v konici čopiča ali dleta, ko puščata sled na površini platna in zarezujeta v les ali kamen, ter zaživita v aktivnem nagovoru gledalca – da postoji, se naužije, razmisli in se reflektirano odzove; da se, četudi le za hip v blisku vizualne senzacije, potopi v nakopičeno teksturo podobe, kjer se naplavine prepleta odtisov časa zlijejo v žlahtno opno duhovnih brazgotin zelo osebne, intimne izkušnje ustvarjalca; da začuti podobo kot medij umetniškega zrenja, ki je – in to je tisto čudovito, le za umetnost značilno protislovje - toliko bolj realno, kolikor bolj je imaginarno. 
V prelomnem pomilenijskem obdobju zadnjih desetih let so se umetniške prakse usmerile v konceptualizem, pri katerem nekaj šteje predvsem angažirana usmerjenost ustvarjalca v raziskovanje videzov. A človek je v dveh tisočletjih stkano predivo civilizacijskega dojemanja sveta in kozmosa vendarle osrediščil na humanističnih temeljih, ki svoj pogled iz človeka znova usmerjajo k človeku samemu in njegovi sposobnosti duhovnega vživetja v sublimne izraze stvarstva. Poglobljeni osebni dialog ustvarjalca z likovnim fluidom vidnega sveta je zato nedokončana zgodba… izmuzljiva, intrigantna ter nikoli povsem in do konca razložljiva.